Investiturstriden

Investiturstriden

Investiturstriden var en maktkamp mellom pave og verdslige statsledere om hvem som skulle ha myndighet til å innsette nye biskoper. Striden tilspisset seg da pave Gregor VII bannlyste den tysk-romerske keiseren Henrik IV i 1075, etter at sistnevnte nektet å gi fra seg sin rett til å velge ut biskoper i sitt eget rike. 

Paven i Roma, som øverste leder for den katolske kirken, var blitt en stadig viktigere økonomisk og politisk maktfaktor i Vest-Europa siden 700-tallet. Pavene hevdet å få sin makt direkte fra Gud, og mente derfor at de skulle ha siste ord når det kom til utdelingen av ulike bispedømmer. Samtidig hadde mange biskoper mye verdslig makt, og mange var også bundet til sin konge eller keiser som vasaller. Derfor mente mange monarker, som Henrik IV, at det var en konges rett å stå for investituren (”ikledningen”) av nye biskoper.

En bannlysning eller utestegning fra kirken var alvorlig for Henrik IV, ettersom flere av hans maktigere undersåtter benyttet seg av anledningen til å erklære seg uavhengige av keiseren. For å få tilgivelse fra paven måtte keiseren stå ute i snøen, barbent, i hele tre dager utenfor et slott i Nord-Italia, der paven hadde residens. Det forbedrede forholdet mellom Henrik IV og Gregor VII varte imidlertid ikke lenge, og paven avsatte Henrik som keiser i 1080. Henrik svarte med å angripe Roma noen år senere.

I byen Worms ble det i 1122 innledet forhandlinger mellom de to partene i striden, for å forhindre mulige kriger og forbedre forholdet dem imellom. Her fikk paven gjennomslagfor flere av sine krav, blant annet at det var han som skulle utvelge alle nye biskoper.

Av: Helene Michelet & Anine Lied R.

Kilder [] [] [] Tidslinjer 1, Historie vg2